… a potkáte bohyni.
![Obrázek](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgxVV71sZ7fX4jFJz1Ne_TSWsMcAYEevLrIThh8KPm45Vcb_lLnga8jen8HHFpD9F3WXtpqjHMdeMY8VhxTAAvF8YgbY1_jkAKAdKfHBjbot4al9zhdDJX4ESgZxucuLvYw_mzKp5EEwIqYye8A6R5RmJLu6vKKtHK90Qig1cE1xomm21o-Euk-5Jn1wjM/w480-h640/IMG_3700.jpg)
Nic víc… než že jdete kvečeru Máneskou a potkáte bohyni. Říkáte si… ženská v černejch šatech, takovejch tu je. Asi jo. Předešla mě, protože Matylda očuchávala nějaký svinstvo… ale všim jsem si jí chvilku předtím. Šla za náma, hrdá a sebejistá, vlastně tou ulicí plula. (A ano, usmáli jsme se pak na sebe, protože krátce předtím jsme míjeli takovej nesouměrnej pár, mládenec o hlavu a půl menší než děvče, on růžovou trvalou a ona pokérovaná takovým tím způsobem „hele, něco mi sem nakresli“, ať si každej má co chce, píšu to jen kvůli popisu toho páru.) Když se pak vzdalovala k Jiřáku – a my furt stáli o toho svinstva na chodníku –, zíral jsem za ní a vzpomněl si, jak snadno bych jí kdysi dávno řekl, že bych si ji chtěl nakreslit (to bych ovšem ani tehdy nesměl držet Matyldu). A myslel bych fakt nakreslit, protože takhle suverénní jsem byl až jako dospělej a (poprvý) ženatej, a jako ženáč jsem byl věrnej a chtěl lidi fakt jen kreslit. A protože jsem zase ženatej, a Šťastně, tak mě napa